БУДЬ ЛАСКА, НАЛАШТУЙТЕ МОНІТОР НА СПІВВІДНОШЕННЯ 16Х9
На найдальшому східному кордоні європейського континенту:
колишня республіка Зубровка
Був час, коли вона була колискою імперії.
СТАРИЙ ЦВИНТАР ЛУТЦУ
У пам'ять про скарб нашої нації
АВТОР
Готель "Гранд Будапешт"
Це надзвичайно поширений міф:
люди вважають, що уява письменника постійно працює,
що він тільки й робить, що вигадує безкінечні
випадки та епізоди,
що він бере Й пише свої сюжети з нічого.
Але насправді все навпаки.
Як тільки люди дізнаються, що ви письменник,
вони несуть вам персонажів і події,
і доки ви не втратите вміння бачити
та уважно слухати,
Ці розповіді будуть і далі...
Стій! Припини! Ні! Не роби цього!
Будуть і далі вас знаходити упродовж усього вашого життя.
Той, хто часто розповідав історії про інших,
почує багато нових історій.
- Вибач. - Нічого.
Випадки, про які ви зараз почуєте, були описані мені
саме так, як я перекажу їх тут,
до того ж зовсім несподіваним чином.
Багато років тому,
потерпаючи від легкого нападу лихоманка Скрайба,
виду неврастенії, поширеного є колах інтелігенції тих часів,
я вирішив провести серпень
на курорті, є містечку Небельсбад під альпійським Зюдетенвапьцем,
і зняв номери в готелі "Гранд Будапешт",
мальовничому, вишуканому і колись дуже відомому закладі.
Напевно, дехто з вас його знає.
Був несезон, на той час готель явно вийшов із моди
і вже почав сповзати
у занепад та подальшу руйнацію.
Ті кілька гостей, які там оселилися,
швидко почали впізнавати одне одного є лице,
оскільки були єдиними мешканцями величезної будівлі,
хоча не думаю, що хтось із нас зайшов далі
ввічливих кивків, якими ми обмінюватися при зустрічах
у дворику з пальмами,
в арабських купальнях
і на борту фунікулера над колонадою.
Здавалося, Ми були дуже отриманими,
і всі без винятку - самотніми.
Може, з результаті цієї загальної тиші
у мене налагодився випадковий і жартівливий контакт
із консьєржем готелю, вихідцем із Пакистану,
відомим пише як месьє Жан,
який здавався водночас ледачим та досить поступливим.
Мабуть, платили йому не надто щедро.
Так чи інакше, одного вечора,
коли я, перемовляючись, стояв поруч з містером Жаном,
як це вже ввійшло мені у звичку, я помітив нову людину в нашій компанії.
Невисокого літнього чоловіка в дорогому одязі,
з надзвичайно жвавим, розумним обличчям,
та відразу у відчувалося, що він оповитий смутком.
Як і всі ми, він був сам, та мушу сказати,
він був першим, хто дійсно здався мені безкінечно самотнім.
Це був симптом і моєї хвороби.
Хто цей цікавий старий?
Спитав я у месьє Жана.
На мій подив, він явно не чекав такого питання.
- А ви що, не знаєте? - спитав він.
Ви хіба його не впізнаєте?
Він дійсно когось мені нагадував.
Це ж сам містер Мустафа. Він приїхав сьогодні вранці.
Це ім'я, без сумніву, буде знайоме
більш досвідченим серед вас.
Колись містер Зеро Мустафа був найбагатшим чоловіком у Зубровці,
"Трансальпійський спів" ЕМІГРАНТ ОТРИМУЄ ВЕЛИКІ ГРОШІ
"КОНТИНЕНТАЛЬНИЙ ДРЕЙФ" ЗЕРО ПАНУЄ НА РИНКУ
Він і досі залишався власником
готелю "Гранд Будапешт".
"ФАКТ ДНЯ" УГОДА З КОМІСАРОМ ТОВ. ЗЕРО М.
Він часто приїжджає, живе тут з тиждень чи довше,
мінімум три рази на рік, але не під час сезону.
Месьє Жан поманив мене рукою, і я нахилився ближче.
Розкажу вам секрет.
Він щоразу займає номер з ліжком на одну людину, без ванни,
у задньому кутку верхнього поверху,
той номер менший, ніж вантажний ліфт!
Це був добре відомий факт:
Зеро Мустафа купував із шиком, жив
у найрозкішніших замках та палацах континенту.
Проте тут, у власному практично порожньому готелі,
він займав комірчину для прислуги?
У цю мить піднялася завіса над вступною побутовою драмою...
Чорт.
...яка вимагала бо себе негайної і цілковитої уваги
месьє Жана,
але мою увагу, щиро кажучи, привернула ненадовго.
Та все ж
ця передчасна пауза в історії цікавого старого
залишила мене, як кажуть,
"ґешпаннт ві айн фпітцебоґен",
тобто в напруженому очікуванні розв'язки,
в якому я перебував і наступного ранку,
доки доля, у своїй таємничій та безвідмовній манері,
знову не втрутилася в хід подій від мого імені.
Я захоплююся вашою роботою.
Що, даруйте?
Кажу, я знаю про вашу чудову роботу і захоплююся нею.
Щиро вам дякую, сер.
Месьє Жан перекинувся з вами парою спів
про літнього власника цього закладу?
Мушу зізнатися, я сам спитав у нього про вас.
Він, звичайно, знає свою роботу, я про месьє Жана,
але не скажеш, що він консьєрж вищого
чи навіть звичайного ґатунку.
Але маємо те, що маємо.
Часи змінилися.
Ці термальні купальні дуже гарні.
Були, коли їх тільки відкрили. Та підтримувати такий стан було неможливо.
На теперішні смаки це непристойна розкіш.
Та я все одно все це люблю, цю чарівну стару руїну.
А як вам випала нагода його купити, якщо дозволите спитати?
"Гранд Будапешт".
Я його не купував.
Якщо ви питаєте не з простої ввічливості,
і прошу, скажіть, якщо це так,
але якщо вам дійсно цікаво,
дозвольте запросити вас сьогодні до себе на вечерю,
і я буду радий, ба навіть матиму за честь розказати вам
"свою історію". Таку, як є.
Дві качки, засмажені з оливками.
Кролик, салат?
Пуйї-жюве 52 року, плюс чвертку брюту.
Це дасть нам вдосталь часу,
- якщо я скоро почну розповідь. - Я уважно слухаю.
Усе, як і має бути, почалося з попередника нашого спільного друга.
З улюбленця публіки, першого консьєржа готелю "Гранд Будапешт".
Звісно, все почалося 3...
ЧАСТИНА 1 "МЕСЬЄ ГУСТАВ"
- Переставте стіл до вікна. - Так, месьє Густав.
- Несіть тацю до стола. - Зараз, месьє Густав.
Он туди. Їх начистили Й закріпили?
- Звичайно, месьє Густав. - Пакуйте в коробки від капелюхів.
- Це від "Оберстдорф енд Компані"? - Так, месьє Густав.
- Друга скриня. У кого квитки? - У мене, месьє Густав.
Дайте їх мені.
3 ними все добре. Чекайте в кутку.
- Я не їду - Що? Даруйте?
- Я не їду. - Чому?
- Я боюся. - Чого?
Що, можливо, сьогодні ми бачимося востаннє.
3 якого б це дива?
Не можу передати словами, але у мене таке передчуття.
Господи, ви можете не їхати від нас, якщо погодитеся...
- Їдьмо зі мною. - У той нікчемний Лутц?
- Будь ласка. - Дайте руку.
Вам нема чого боятися. Ви завжди нервуєте перед дорогою.
Визнаю, цього разу цей напад був сильнішим.
Але якщо по правді... О Боже. Що це ви зробили з нігтями?
- Перепрошую? - Цей жах.
- Колір абсолютно не ваш. - Вам не подобається?
Не подобається - не те слово. Мені огидно на нього дивитися.
- Може, це вас заспокоїть. - Що? Не декламуйте.
- Просто слухайте слова. Цитьте. - Прошу. Не зараз.
"Ідучи шляхетним лісом сірої, середньовічної сосни,
я натрапив на надгробок, умитий дощем, прохолодний, ефемерний,
напис на ньому давно стерся,
та все ж у його меланхолійних тріщинах..."
Поставите за мене свічку, будь ласка?
- У ризниці Діви Марії? - Я негайно займуся цим сам.
Пам'ятайте: я завжди з вами.
- Я вас люблю. - Я вас люблю.
Не так і легко завоювати прихильність такої жінки,
і на це є 19 причин.
- Так, сер. - Вона дуже мене любить.
Так, сер.
Але я ще ніколи не бачив її в такому стані.
Ні, сер.
Вона тряслася, мов та собака, що паскудить.
Це правда.
Біжи до церкви Діви Марії на Брукнерплац.
Купи одну просту половинку свічки
і візьми чотири клубеки здачі.
Запали свічку в ризниці, скажи коротку молитву,
а тоді біжи в "Мендл" і купи мені круасан з шоколадом.
Якщо залишаться гроші, дай їх хлопчику-каліці, що чистить взуття.
- Уже біжу, сер. - Стривай.
- А ти хто такий? - Я Зеро, сер. Новий швейцар.
- Кажеш, Зеро? - Так, сер.
Я ніколи про тебе не чув і вперше бачу. Хто тебе наймав?
- Містер Мошер, сер. - Містере Мошер!
Так, месьє Густав?
Я правильно зрозумів, що ви потай найняли цього юнака
на посаду швейцара?
У нього випробувальний термін, доки ви не схвалите його кандидатуру, звісно.
Можливо, так. Дякую, містере Мошер.
Прошу, месьє Густав.
Тепер ти Пройдеш офіційну співбесіду.
Мені спершу побігти й поставити свічку, сер?
Що? Ні.
Досвід?
Готель "Кінскі", помічник на кухні, півроку.
Готель "Берлітц", прибиральник, три місяці.
- До того я мив каструлі... - Досвіду - нуль.
- Ще раз дякую, месьє Густав. - Поправ кепку, Анатолю.
- Був радий допомогти, гер Шнайдер. - Лямка тріснула.
- Ці не підійдуть. - Я цілком згоден.
- Освіта? - Я вчився читати й писати.
Я почав ходити в початкову школу. І майже...
- Освіти - нуль. - Тепер він вибухнув.
Доброго ранку, Сісеро. Подзвони нарешті сантехніку!
- Сьогодні вдень, месьє Густав? - Обов'язково, фрау Ліблінг.
- Що це, в біса, таке? - Не зараз.
Сім'я?
Нуль.
Шостий, Ігоре.
Чому ти хочеш бути швейцаром?
А хто б не хотів? Це ж "Гранд Будапешт", сер.
Це заклад.
Дуже добре.
Месьє Густав.
- Тисяча клубеків. - Нічого собі.
А ви колись були швейцаром, сер?
А ти як думаєш?
Ну, з чогось же треба було починати...
- Іди й постав ту бісову свічку. - Так, сер.
1 місяць потому
Так і почалося моє життя.
Молодший швейцар-стажер,
готель "Гранд Будапешт
під суворим керівництвом месьє Густава Х.
Я стає його учнем, а він замінив мені радника й опікуна.
Що таке швейцар?
Швейцар - зовсім невидимий, проте завжди в полі зору,
Швейцар пам'ятає, що люди ненавидять.
Швейцар згадує потреби клієнтів
ще до того, як ці потреби виникнуть.
Головна чеснота швейцара - вміння тримати язик за зубами.
Наші гості знають, що їхні найпотаємніші секрети,
у тому числі досить ганебні,
ми заберемо з собою в могилу.
- Тому тримай рот на замку, Зеро. - Так, сер.
Наразі це все.
Я почав розуміти, що багато хто
з найбагатших і найвідоміших гостей готелю приїжджав спеціально до нього.
Це здавалося важливою часткою його обов'язків,
але я вірю, що він робив це ще й із задоволенням.
Вимоги завжди були одні й ті самі.
Вони мали бути багаті,
старі,
невпевнені в собі,
марнославні,
недалекі
біляві,
набридливі.
Чому біляві?
Бо всі вони були білявими.
Він, до речі, був
найбільш напарфумленим чоловіком з усіх, кого я знає за все життя.
Той запах сповіщав про його наближення з великої відстані
і тримався в повітрі впродовж багатьох хвилин після його виходу.
Я працював шість днів на тиждень і до обіду в неділю,
з 5.00 ранку бо самої півночі.
Нас годували малими порціями, але часто, для витривалості.
Два сніданки, два обіди і пізня вечеря.
Месьє Густав також читає щовечірню проповідь.
Грубість - це просто вияв страху.
Люди бояться не отримати того, що вони хочуть.
Найжахливішу і найпотворнішу людину просто треба полюбити,
і вона розпуститься, як квітка.
Я згадав один вірш:
"Пензлик художника торкнувся до ледве початих контурів лиця
кінцями спритних волосинок,
і з першим рум'янцем мертва щока ожила...
Свою власну вечерю він їв на самоті, у себе в номері.
Ім'я володаря готелю залишалося для всіх нас таємницею.
Щомісяця його посланець, відомий як депутат Ковакс, прибуває
для перевірки бухгалтерії і передачі повідомлення
від імені таємничого власника.
у таких випадках месьє Густав і наш комерційний директор,
гер Бекер, проводили з ним консультації над стійкою адміністратора.
"У МЕНДЛА"
А ще це був час, коли я познайомився з Агатою,
але про це ми говорити не будемо.
Частина 2: "Мадам С.В.Д.у.Т."
ПРЕСА
ДВА ЩОДЕННІ ВИДАННЯ РЕКОРДИ ЗУБРОВКИ
ФУНІКУЛЕР
- Чого тобі? - Дивіться.
Чи бути війні? Танки на кордоні
Вдову-графиню знайдено мертвою в будуарі.
Боже милостивий.
Мені страшенно прикро, сер.
- Ми повинні до неї дістатися. - Повинні?
Зараз же. Я їй потрібен, а мені потрібна твоя допомога з валізами тощо.
- Скільки часу дати тобі на збори? - П'ять хвилин.
Давай. І захопи пляшку пуйї-жюве 26 року
у відерці з льодом і два келихи,
щоб нам не довелося пити котячу сечу, яку подають у вагоні-ресторані.
Я звинувачую себе.
Вона ж казала мені, що в неї передчуття. А я не послухав.
Увесь Лутц буде вбраний у чорне,
крім її власних жахливих, підступних дітей,
яких вона ненавиділа і не хотіла цілувати при зустрічі.
Вони танцюватимуть на її кістках, як цигани.
Нема сенсу робити щось у житті,
бо все закінчується, не встигнеш і оком зморгнути...
А тоді глип - а в тебе вже трупне задубіння.
Як же добре померти молодим.
Якщо пощастило, вона залишила кілька клубеків твоєму старому другові,
але не можна стверджувати, доки не висохне чорнило на свідоцтві про смерть.
До речі, в ліжку вона була вогонь-баба.
Їй же було 84 роки, месьє Густав.
Бували в мене й старіші.
Коли ти молодий, їси тільки стейки з філе,
але з роками доводиться переходити на дешевші шматки м'яса,
а я й не проти - я такі люблю.
У них більш насичений смак, Принаймні так кажуть.
Чому ми зупиняємося посеред ячмінного поля?
19 жовтня
Наближення фронту
Привіт, хлопці.
Документи, будь ласка.
3 радістю.
Боюся, фотографія не дуже вдала.
А колись мене вважали неабияким красенем.
Капрал Ф. МЮЛЛЕР
А Ф - скорочення від якого імені? Фріц? Франц?
- Франц. - Я так і знав!
Він корчить дивну міну.
Це міграційна віза з робочим статусом три, любий Франце.
Він зі мною.
Вийдіть надвір, будь ласка.
Одну хвилинку. Сядь, Зеро. Його документи в порядку.
Я сам зробив їм перехресну перевірку через Бюро праці та сервітуту.
Ви не можете арештувати його пише за те, що він емігрант.
Він не зробив нічого поганого.
Припини, чорт забирай!
Та нічого, месье Густав! Хай роблять, що хочуть!
Ай! Болить!
Ви, брудні, кляті, рябі фашистські покидьки!
Заберіть руки від мого швейцара!
У чому річ?
Це нечувано.
Цей юнак працює на мене в готелі "Гранд Будапешт" у Небельсбаді.
Месьє Густав?
Мене звати Хенкльз.
Я син д-ра і місіс Вольфганг Хенкльз-Берґердьорфер.
Пам'ятаєте мене?
Я знаю, хто ви. Треба ж таке. Ви - маленький Альберт.
Мені страшенно незручно. Відпустіть їх.
Відпустіть їх.
Ваш колега не має громадянства.
Хай подає заяву на перегляд спецдозволу на переїзди,
але на даний момент дістати його дуже важко.
Візьміть оце.
Він тимчасовий,
СПЕЦІАЛЬНИЙ ДОЗВІЛ НА ПЕРЕЇЗДИ
- але це все, що я можу запропонувати. - А як ваша чарівна матінка?
- Дуже добре, дякую. - Я її обожнюю.
- Передайте від мене привіт. - Обов'язково.
Ваш компаньйон був дуже добрим до мене, коли я був самотнім хлопчиком.
Я і мої люди перепрошуємо, що потурбували.
Вибачте, сер.
От бачиш? Ще жевріють слабкі відблиски цивілізації,
що залишилися в цій варварській бійні, яке колись називалося людством.
І правда, це те, що ми даруємо своєю скромною, сумирною, непомітною...
Та пішло воно все.
ТАКСІ
ШЛОСС ЛУТЦ
Де вона, Клотіпьдо? Веди мене до неї.
Ти так чудово виглядаєш, люба. Чесне слово.
Вони прекрасно попрацювати.
Не знаю, яким кремом тебе намазали в морзі,
але мені теж такий треба.
"Їй-богу, я вже кілька років не бачив тебе такою красунею.
Ти як жива.
Так ти все ж перефарбувала нігті. Отепер ідеально.
- Клотільдо? - Так, месьє Густав?
Склянку холодної води без льоду, будь ласка.
Так, месьє Густав,
а ще месьє Серж хотів би поговорити з вами наодинці в його кабінеті.
Ну гаразд.
Я ненадовго, люба.
Нас провели через зелені, оббиті сукном двері,
вузьким службовим коридором у комірку дворецького.
Через якусь мить відчинилися двері проходу через кухню,
і невисокий слуга в білому одязі вскочив у кімнату.
Ніколи не забуду вигляд на обличчі того чоловіка.
Що тут, в біса, відбувається?
Особисто я ще ніколи з житті не буває у таких будинках.
Я мало що тямив у подіях, які от-от мали статися.
Але з часом я почав розуміти,
що коли на кону стоїть доля великого багатства,
людська жадібність розтікається, як отрута з плином крові.
дядьки, племінники, двоюрідні брати,
свекри все дальшої води на киселі.
Найдальші родичі цієї старої жінки
повилазили 3 лісу в пошуках поживи.
На чолі цієї групи, завдяки збігу, що збиває з пантелику,
ми виявили власного депутата Ковакса,
який, звісно, був зарозумілим юристом.
Він був виконавцем заповіту на майно померлої вдови.
Це остання воля й заповіт мадам Д.
Він складається з загальної тонтини,
написаної до смерті її чоловіка 46 років тому,
поєднаної з 635 поправками,
примітками, виправленнями і листами побажань,
зібраними упродовж наступних десятиліть.
Щоб визначити законність цих документів,
потрібна подальша перевірка,
але на думку цього бюро, мадам Д хотіла,
щоб контроль над величезною часткою її майна
перейшов до її сина Дмітрія,
і призначити спеціальне утримування його сестрам,
Маргариті, Петиції та Кароліні,
і невеликі подарунки різним родичам,
як написано в списку отримувачів, який я зачитаю у свій час.
Проте.
У додатковій умові,
яка надійшла мені поштою буквально цього ранку,
і яку, судячи з усього, мадам Д надіслала
в останні години свого життя,
міститься поправка до оригінального заповіту,
яку, як велить закон, я зараз вам і зачитаю.
Достовірність цього документа
ще не була підтверджена головуючим магістратом,
тому я прошу всі сторони бути терплячими і втриматися від коментарів,
доки не завершиться наше розслідування.
"Моєму дорогому другові, який утішав мене в останні роки
і приносив сонячне світло в життя старої жінки,
яка думала, що вже ніколи не буде щасливою.
Месьє Густаву Х
я заповідаю, дарую і передаю без усіляких податків,
3 повним і цілковитим довірчим правом
картину під назвою "Хлопчик з яблуком"...
- Ух ти! - ...написану Йоганном ван Хойтлом...
- Просто не віриться. - ...молодшим...
Що?
...яка приносила нам обом стільки радості".
Той ван Хойтл?
- Без податків? - А хіба так можна?
Хто такий Густав Х?
Боюся, це я, дорогенький.
Той довбаний голубий!
Він консьєрж. Що ви тут робите?
Прийшов віддати шану великій жінці, яку я кохав.
- Цей тип - непроханий гість у моєму домі! - Він ще не твій, Дмітрію.
Тільки по підтвердженні достовірності і правовстановлюючого акту...
Ти не отримаєш "Хлопчика з яблуком", триклятущий голубець!
І як я маю почуватися від таких спів?
Викличте поліцію. Ми висуваємо обвинувачення.
Цей злочинець дошкуляв моїй сім'ї майже 20 років.
Він безжальний авантюрист і шулер,
який полює на недоумкуватих, хворих бабусь,
та ще й, мабуть, їх трахає!
Я сплю з усіма своїми друзями.
А де Сети?
Що? Вона померла. Нам зачитують її заповіт.
А, так, так, звісно.
Якщо я дізнаюся, що ти хоч раз торкався пальцем до тіла моєї матері,
живої чи мертвої, клянуся Богом, я тобі горло переріжу! Чуєш мене?
Я ж нібито довбаний голубий.
- Так і є, але ти бісексуал. - Змінимо тему.
Я йду.
Чекайте тут тихо, будь ласка.
Та картина, "Хлопчик з яблуком", безцінна. Ясно?
Вітаю, месьє Густав!
Вони будуть змагатися зі мною за неї.
- Вона дуже гарна? - Невимовно.
"Навіть найталановитіші рими барда можуть оспівувати тільки
її відсутність і те, якою вона не є!
- Його язик..." - Можна подивитися?
Так, чому б і ні.
Це написане ван Хойтлом досконале зображення
красеня-хлопчика, який от-от стане чоловіком.
Білявий, гладенький. Шкіра біла, як те молоко.
До історії володіння - не Підкопаєшся.
Одна з останніх картин у приватній колекції і, без сумніву, найкраща.
Це шедевр.
Решта цього лайна нічого не варта.
Месьє Густав?
Вам допомогти?
Так, Серже.
Можеш загорнути це, будь ласка?
Загорнути...
"Хлопчика з яблуком"?
КОНФІДЕНЦІЙНО
Що ти хотів мені тоді сказати?
Я зараз не можу сказати.
Напишеш мені завтра. На вокзал Лутцу!
Я ніколи з ним не розлучуся.
Він нагадував їй про мене. А мені буде нагадувати про неї. Завжди.
Коли я помиратиму, ця картина висітиме в мене над ліжком.
Ти помітив схожість?
Так.
Власне, її слід продати.
Чим раніше, тим краще, бо вони можуть спробувати забрати її.
До того ж у тих скажених піхотинцях у потязі було щось таке...
Війна - це завжди важко, і в готельному бізнесі можливе довге затишшя.
Хтозна, може, завтра вони взагалі заб'ють нам вікна дошками.
Давай урочисто поклянемося на крові.
Ми вийдемо на чорний ринок і продамо "Хлопчика з яблуком"
до кінця тижня,
тоді виїдемо з країни і заляжемо на дно десь у мальтійській Рів'єрі,
доки тут усе не перегорить, а тоді повернемося на роботу.
В обмін на твою допомогу, твою відданість
і роботу на посаді мого особистого камердинера
я віддам тобі 1,5% суми від чистого продажу.
- 1,5? - Плюс проживання і харчування.
- А можна підняти до 10? - 10? Смієшся, чи що?
Це більше, ніж я заплатив би дилеру,
а ти не відрізниш світлотінь від курячих тельбухів.
Ні, 1,5 - правильна сума. Але давай так:
якщо я помру першим, а так і буде, ти станеш моїм єдиним спадкоємцем.
У мене небагато цінностей, хіба що щітки для волосся зі слонової кістки
і моя бібліотечка романтичної поезії",
але коли прийде мій час, це все стане твоїм,
як і те, що ми не встигнемо витратити на повій і віскі.
Такий наш урочистий договір.
Я зараз усе розпишу детально.
Я, месьє Густав Х, перебуваючи у відносно тверезому розумі,
сьогодні, 19 жовтня року Господнього 1932...
Він ніколи не розповідав, звідки він.
А я ніколи не питав, де його сім'я.
Перепрошую...
Так?
Приїхали з поліції. Шукають вас.
Скажи, що я зараз підійду.
Добре.
Тебе колись допитувала влада?
Так, одного разу мене заарештувала й катувала повстанська міліція
після Пустельного повстання.
- Тоді ти знаєш, що робити. Мовчати. - Звісно.
Ти ніколи в житті не чув імені "ван Хойтл". Добре, ходімо.
Вам допомогти, джентльмени?
А, інспектора Хенкльз.
"Згідно з ордером комісара поліції провінції Зубровки
вас заарештовано за вбивство
мадам Селін Віленев Деґофф унд Таксіз...
Я знав, що щось там не так. Причину смерті так і не встановили.
Її вбили, і ви думаєте, що це зробив я.
Гей!
Стій!
ЧАСТИНА З: "КПП 19 ТАБІР ДЛЯ ІНТЕРНОВАНИХ ЗЛОЧИНЦІВ"
1 тиждень потому
В очікуванні суду
Що сталося?
Сталося те, мій любий Зеро, що я сильно побив
жалюгідну нікчему на ім'я Пінкі Бандінскі,
який нахабно засумнівався у моїй потенції,
бо якщо ми й дізналися щось із дешевих романчиків,
то це ось що: опинившись у такому місці,
не можна виявляти слабкість.
Треба з першого дня показувати, на що ти здатен.
Треба заслужити їхню повагу.
Бачив би ти сьогодні зранку його потворну пику.
Та власне, він став мені дорогим другом.
Сподіваюся, ти з ним познайомишся.
То що, ти говорив із Коваксом?
Я вчора потай з ним бачився.
Він змусив мене поклястися на Біблії, що я нікому не скажу.
- Ви теж маєте це зробити. - Пізніше.
- Він підозрює, що ви не винні. - Звісно, що так.
Яке обвинувачення?
Пізно ввечері 19 жовтня
людина, добре відома персоналу закладу, такий собі месьє Густав Х,
дійсно приїхав до маєтку Деґофф унд Таксіз у Лутці,
і зайшов з чорного входу для прислуги,
нікому не сповістивши про свій приїзд,
а тоді пройшов чорними сходами і коридором для прислуги
до особистих покоїв мадам Д.
Доказів, які б свідчили про те, домовлявся він про цей візит
з нею чи ні, не знайдено.
Наступного ранку мадам Д була знайдена мертвою від отруєння стрихніном.
Месьє Густава більше в маєтку не бачили,
доки він не приїхав добу потому.
Імена тих, хто його звинувачує, наведені у цьому доданому до справи доказі.
Серед них - усі члени родини,
але головний свідок, який нібито на власні очі бачив ці події,
схоже, втік від правосуддя.
Його місцезнаходження наразі невідоме,
але його розшукують і переслідують відповідні органи.
Хто він такий?
СЕРЖ ІКС
- Серж? - Боюся, що так.
Той пацючок.
Ні, я в це не вірю. Його підмовили.
Мене кинули в зміїне кубло.
У вас було алібі?
Звісно, але вона - дружина герцога Вестфалії.
Я не допущу, щоб її ім'я вплутували у цю маячню.
- На кону може бути ваше життя. - Знаю, але та сучка втекла.
Вона вже на борту "Королеви Настасії" на шляху до голландської Танганьїки.
Не здавайтеся.
Деталі цієї змови,
які тепер є у відкритому доступі,
збагнути на той час ми не могли.
Я шукаю Сержа Ікс,
юнака, що працює на мого роботодавця,
сім'ю Деґофф унд Таксіз із Шлосс Лутцу.
- Так, сер? - Ви його сестра?
- Так, сер. - Ви бачили його останнім часом?
- Ні, сер. - Ні, сер?
Ні, сер.
Мені треба знайти його негайно, заради його ж безпеки
і безпеки решти людей.
Якщо він прийде...
- Так, сер? - Передайте йому, що Джоплінг казав:
"Повертайся додому".
Але одне ми знали точно:
родина Деґофф унд Таксіз була дуже впливовою,
і час працював проти нас.
Лист від месьє Густава. Зеро.
- Хочете, щоб я? - Читай.
"Мої дорогі й вірні колеги..."
Мені дуже бракує вас, коли я пишу з в'язниці,
у якій, на жаль, мене тримають безпідставно.
Доки я не стану поруч з вами як вільна людина,
"Гранд Будапешт" і його бездоганна репутація
залишаються у ваших руках.
Тримайте його в ідеальному порядку, прикрашайте його.
Особливу увагу звертайте на кожен маленький закуток,
ніби я пильную за вами, як яструб,
що тримає в кігтях батіг, бо ви ж мене знаєте.
Якщо я з'ясую, що за час моєї відсутності були якісь недоліки,
обіцяю, суд над вами буде миттєвим і безжальним.
Під вашим захистом опинилася велика і шляхетна будівля.
Якщо побачите щось підозріле, кажіть Зеро.
"Відданий вам месьє Густав".
Тоді ще є вірш, але краще переходьмо до супу,
бо у вірші 46 стовпчиків.
"Вологий чорний попіл прибив бруд темного пацючого гнізда
і поєднався з сильним запахом дерев'яної гнилі,
а солов'їна пісня безпритульного хлопчика..."
Я ніколи не довіряв тому дворецькому.
- Він надто чесний. - Надто чесний, кажете?
Що ж, може, й так, але знайдіть його якомога швидше.
Дозволите запропонувати вам, В'язні, тарілку пюре?
Ні? Ніхто не хоче?
А ти, з великим шрамом на обличчі?
Скуштуй. Воно досить тепле й поживне, те, що треба зранку.
Треба трохи досолити.
Приємного дня.
Пюре, панове? Є бажаючі?
Як хочете.
Прокиньтеся Й співайте. Швиденько.
Доброго ранку, Пінкі.
- Знову від "Мендла"? - Саме так.
У кого ніж?
- Божественно. - У "Мендла" все найсмачніше.
- Ну, повертаймося до роботи. - Месьє Густав?
Так?
Ми з хлопцями все обговорили.
На нашу думку, ви чесна людина.
У такому мене ще ніколи не обвинувачували,
але дякую за комплімент.
Тепер ви один із нас.
Які добрі слова.
Дякую, любий Пінкі. Дякую, Гюнтере.
Дякую, Вульфе.
Щось іще?
Скажи Йому, Людвігу.
КПП 19 - серйозна тюрма.
Тут на всіх дверях, вентиляційних отворах та вікнах - широкі ґрати.
На поверсі - 72 охоронці, на вишках - ще 16.
100-метровий обрив, на дні якого - канава з крокодилами.
Але як і у всіх найкращих тюрмах, тут є слабке місце,
і в даному випадку
це система дощової каналізації,
яку було встановлено ще в часи першого укріплення скелі
У середні віки.
Ніхто не каже, що це дуже легко,
що це можна зробити однією лівою,
але це те, що називають "вразливим місцем",
і для нас це головне.
Поглянь.
Хто це малював?
Як це: "Хто малював?" Я.
Дуже добре. У вас чудова лінія, Людвігу.
Я бачу тут велике майбутнє вас як художника.
Питання: як ви плануєте потрапити в цей найнижчий шар?
Між нами Й ним - 60 сантиметрів укріпленого граніту, чи не так?
Якщо длубати ножем,
на це може піти від трьох до шести місяців безперервної роботи,
за цей час кількох наших
жорстоко стратять.
Правду кажете, містере Густав.
У нас є фальшиві документи, ношений цивільний одяг,
мотузяна драбина з паличок і простирадл,
але нам потрібні копальні інструменти,
яких у цьому дешевому мотелі не знайти.
"У МЕНДЛА"
У цей момент розповіді
старий замовк і відсунув свою тарілку з ягнятиною.
Його очі стали мертвими, як камінці.
Я бачив, що йому важко.
- Вам погано, містере Мустафа? - Нарешті спитає я.
- Ні-ні, звісно, ні. - Відповів він.
Просто я не знаю, як розповідати далі.
Він плакав.
Я ніколи не розповідаю про Агату,
бо від однієї думки про її ім'я
я не в силах стримати емоції.
Та мабуть, змовчати про це не вийде.
Річ у тім, що вона нас врятувала.
На нашому третьому офіційному побаченні
я попросив її руки й серця, і вона погодилася.
За 1 місяць до цього
- Ти вийдеш за мене заміж? - Так.
У нас на двох не було й 50 клубеків.
Звісно, ніхто про це не знав, але з іншого боку, кого це обходило?
Ми обоє були є цьому світі самі, як пальці,
і ми палко кохала одне одного.
- Ось. - Дякую.
- Це книга. - Я бачу.
"Романтична поезія, том перший".
Месьє Густав її радив. Я Й собі купив такий примірник.
- Схоже, я зіпсував сюрприз. - Я все одно її розгорну.
Прочитай дарчий напис.
Для моєї найдорожчої, милої, безцінної, коханої Агати,
яку я обожнюю.
3 повагою, обожнюванням, захопленням,
поцілунками, вдячністю, найкращими побажаннями і любов'ю.
А від 3.
Месьє Густав наполягав
на негайній і ретельній перехресній перевірці...
Вона чарівна. Така чарівна.
...під час якої він подарував Агаті порцеляновий купон
і п'ять дюжин білих тюпьпанів, кожен є окремій паперовій обгортці,
у коробці завбільшки з дитячу труну.
- Це неправильно. - Що, перепрошую?
Чому він не в настрої?
Вона - моя дівчина. Ви не можете купувати їй подарунки.
Я проводжу співбесіду з цією красунею від твого імені.
У житті ніколи не треба ревнувати, Зеро, ні на мить.
Він з тобою фліртує?
- Так. - Я схвалюю цей союз.
Агато, моя красунечко, повертайся до свого коханого.
Скоро ми дізналися...
Благослови вас обох, Боже.
...що Агата не тільки чудово володіє
лопаткою і масляним кремом...
- Мендл. - Ховай.
...вона ще й дуже Хоробра.
Мабуть, вона такою народилася.
Дечого бракує.
Головного документу, який або загубився, або, можливо, його знищили.
Не знаю, що в ньому було, не знаю, що він символізує.
Не знаю, що це,
але ПОВСЮДИ - його сліди Й тіні.
Не хочу вас тривожити
і навряд чи я побачу якісь важливі зміни
у фінальному рішенні магістрату щодо вашої спадщини,
але, особливо з огляду на обставини смерті,
а також зникнення головного свідка у справі про вбивство, Сержа Ікс,
я пропоную негайно передати цю справу
на розгляд місцевого інспектора
щоб у майбутньому виключити всі Питання
Про неправомірність.
- Ви згодні? - Не згоден.
- Не згодні? - Не згоден.
- Можна дещо спитати, Вілмосе? - Так, Дмітрію.
- На кого ви працюєте? - Що, перепрошую?
На кого ви працюєте? Я думав, ви наш адвокат.
Фактично я виконавець заповіту.
І конкретно в цій ситуації я представляю померлу.
ОН як?
Так. Умову про оплату моїх послуг було враховано в...
Просто доведіть свою роботу до кінця і не створюйте проблем. Згодні?
Я нотаріус. Мій обов'язок - діяти відповідно до закону.
Не згоден.
Кепські справи, сестри.
Ви щойно викинули з вікна мого кота?
Я так не думаю.
- Ні. Хіба? - Джоплінгу?
Гаразд-
Я дещо тобі не сказав, Агато.
- Гаразд. - Ми вкрали картину.
Вона дуже цінна, коштує мільйонів П'ять клубеків.
Не знаю, чи хтось уже помітив, що її не стало,
але якщо зі мною щось станеться...
Ти крадеш картини?
Одну картину. Так чи інакше, треба придумати план твого виживання.
Сховай це. Воно зашифроване, і читати, мабуть, треба з лупою,
але тут написано, де і як знайти "Хлопчика з яблуком".
Не погоджуйся на менше, ніж половина ціни. А ще...
- Зеро, я пекар. - Ти кондитер.
Я не торгую краденим.
Краденим не торгую.
Я не так висловився. Вона заповіла йому цю картину.
Спи.
Так, гер Мендл.
- Сховай це. - Ні.
Гаразд, але все одно візьми.
Гардероб ВМІСТ: Персидський кіт (дохлий)
НАСТУПНА ЗУПИНКА МУЗЕЙ МИСТЕЦТВ
МУЗЕЙ ЗАЧИНЯЄТЬСЯ ЗА 15 ХВИЛИН
МУЗЕЙ ЗАЧИНЯЄТЬСЯ ЗА 14 ХВИЛИН
ВХІД ЗАБОРОНЕНО
ВИХІД
Наступного ранку гер Бекер отримає дивне
й несподіване повідомлення з кабінету депутата Коеакса,
у якому запланована ними зустріч відкладалася на невизначений термін.
ПРОДОВОЛЬЧИЙ СКЛАД
З дні Потому
Тікаймо.
КУХНЯ
- Як ви звідти вибралися? - Ступи Пельку.
Ці хлопці пробують втекти.
Та що з тобою таке, інформаторе паскудний?
Охорона! Охорона!
Це ти. Дякую. Дякую, мила, добра людино.
ЖИТЛОВЕ ПРИМІЩЕННЯ ОХОРОНИ
Гаразд-
Можна сказати, нічия.
Доброго вечора.
Дозвольте представити. Пінкі, Вульфе, Людвігу, це божественний Зеро.
Гюнтера вбили в катакомбах.
Що ж, хлопці, хтозна, коли ми Зустрінемося знову, але якщо колись...
Стривай.
Нема часу патякати.
Бережіть себе, містере Густав.
Удачі, малий.
- Де наша криївка? - Я не зміг її знайти.
У нас нема криївки? Серйозно? Ми тут самі, ще й на видноті?
Боюся, що так. Я попитав місцевих, але...
Розумію. Надто ризиковано. Тоді доведеться діяти за ситуацією.
Давай одягнемо непримітний одяг.
- Ми вже в ньому. - Ні.
Ми ж казали про фальшиві вуса, штучні НОСИ і так далі.
- Ти нічого не приніс? - Я думав, вуса ви відпускаєте.
Інакше було б неправдоподібно, правда ж?
Ні, якісно зроблені вуса виглядають переконливо.
Але я розумію, чому ти так вирішив. Так і бути.
Дай-но я попшикаюся "Ліер де Панаш", будь ласка.
- Що, навіть попшикатися не даси? - Я забув про "Ліер де Панаш".
Їй-богу, ти навіть "Ліер де Панаш" забув?
Просто не вірю. Як ти міг?
Я сидів у тюрмі, Зеро! Ти хоч розумієш, як це принизливо?
Від мене смердить.
Просто чудово, так?
Це абсолютно нормально у твоїй... Звідки ти, нагадай?
- Ак Салім аль-Джабат. - Саме так.
Це абсолютно нормально в твоїй Ак Салім аль-Джабат,
де найголовніші цінності людини -
кілька брудних килимів і худа коза,
а люди сплять у наметах і харчуються дикими фініками й жуками.
Але я вчив тебе інакше.
Чого ти взагалі втік з батьківщини, коли твоє місце явно там,
проїхав бозна-яку відстань, щоб стати жебраком-емігрантом
у вишуканому, висококультурному суспільстві,
яке, щиро кажучи, непогано жило і без тебе?
Через війну.
Що ти кажеш?
Розумієте, мого батька вбили,
а решту сім'ї втратила розстрільна команда.
Наше село спалили дотла,
а ті, кому вдалося вижити, були змушені тікати.
Я втік через війну.
Зрозуміло. То, виходить, насправді ти швидше біженець?
Так.
Тоді я забираю назад усе, що зараз наговорив.
Який же я неймовірний ідіот. Жалюгідний дурень.
Клятий, егоїстичний ПОКИДЬОК.
Це ганьба, яка не дотягує до стандартів готелю "Гранд Будапешт".
Я перепрошую від імені готелю.
Ви в цьому не винні. Просто засмутилися, що я забув парфуми.
Не виправдовуй мене. Ти мені життя врятував.
Ти мій любий друг і протеже, і я дуже тобою пишаюся.
Ти повинен це знати.
Пробач мені, Зеро.
Ми - брати.
Як там наша люба Агата?
"З першим променем сонця Я побачив у пустці її лице
і звідти я повертався, день у день, зачарований,
хоча Й кипів у серці оцет, я ніколи..."
Дуже добре. Я мушу тебе перебити, бо прозвучала сирена,
але не забудь, на чому зупинився, обов'язково закінчиш пізніше.
Перекрити дороги на кожному перехресті в радіусі 50 км.
Перекрити залізницю на кожному вокзалі в радіусі 100 км.
Підготувати 50 людей і 10 собак за п'ять хвилин.
Ми обшукаємо кожну пекарню, кондитерську, пивну
і обов'язково кожен дорогий готель від Аугенцбурга до Зілчбрюка.
Ці люди небезпечні, професійні злочинці.
Принаймні троє з них.
А ви хто такий?
Що ви тут робите? Цивільному персоналу не можна тут бути.
- Це військове розслідування. - Це містер Джоплінг, сер.
Мати його роботодавця була однією із жертв...
Закрий рота.
Ви працюєте на сім'ю Деґофф унд Таксіз?
Ви щось знаєте про вбивство депутата Вілмоса Ковакса 23 жовтня?
Мені відомо про його зникнення.
Його тіло знайшли в саркофазі за коморою
в музеї мистецтв учора вночі.
У нього не було чотирьох пальців.
- Що вам про це відомо? - Нічого.
Виведіть містера Джоплінга з приміщення.
"У Мендла".
Операторе, з'єднайте мене з "Ексельсіор палає" у Баден-Юргені,
розмова за їхній рахунок, будь ласка.
У нас нема вибору. Подітися нікуди.
Я зачекаю. Дякую.
Це наша єдина надія. Або я не повинен навіть казати вам про його існування.
Само собою, нікому про це ні слова.
- Присягаєтеся? - Звісно. Що там насправді?
Не можу сказати.
Де дістати квитки в перший ряд
на прем'єру в Тосканській опері за день до її початку?
Як організувати приватний показ
колекції гобеленів у Королівській Саксонській галереї?
Як забронювати столик у кутку
У "Че-Домінік" у четвер?
Іване, дорогенький, це Густав. Вітаю.
Я пише П'ять хвилин як тут.
Ми вирішили хутко звідти втекти, якщо ти розумієш, про що я.
Вийшло так, що через каналізацію. Авжеж.
Слухай, Іване, пробач, що перебиваю, але ми в скрутному становищі.
Це офіційне прохання.
Я офіційно викликаю спеціальні сили...
ЧАСТИНА 4: ТОВАРИСТВО СХРЕЩЕНИХ КЛЮЧІВ
Я передзвоню, Густаве.
Так. Чекайте.
Я перепрошую. Ви б хотіли пройтися?
Ми ось тут. Це дуже просто.
Прямо по набережній, тоді ліворуч.
Джоджо, проведи джентльмена.
З'єднайте з месьє Жоржем з "Шато Люкс", будь ласка.
З днем народження тебе
Заміни мене.
З днем народження, любий...
Алло, Іване?
Зрозумів.
З'єднайте з месьє Діно з "Палаццо Принципесса", будь ласка.
Вище, чорт забирай, вище!
Заміни мене.
- Месьє Жорж. - Вище.
Розумію. Зараз.
З'єднайте з месьє Робіном з "Отель Кот-дю-Кеп", будь ласка.
...і два, і три.
Месьє Робін. Вам дзвонить месьє Діно.
Заміни мене.
- Один, два, три. - Так, Діно.
Так, Діно. Добре, Діно.
З'єднайте з месьє Мартіном з "Рітц Імперіал", будь ласка.
Пересолили.
Недоперчили.
Заміни мене.
- Робіне? Це Мартін. - Пересолили.
Я чув.
Можливо. Дай-но я декому подзвоню.
Серж Ікс, зник. Депутат Ковакс, також зник.
Мадам Д, померла. "Хлопчик з яблуком", викрадений, нами.
Дмітрій і Джоплінг, безжальні, холоднокровні дикуни.
Густав Х, на свободі. Що ще?
- Зеро, заплутався. - Зеро, дійсно заплутався.
Сюжет стає "більш наваристим", як кажуть.
Чому, до речі? Метафора з супом?
Не знаю.
Сідайте.
Ми знайшли дворецького.
Він переховується в дальніх передгір'ях біля піку Гейбельмайстра.
Наш зв'язковий вмовив його зустрітися з вами завтра в обід,
на оглядовому майданчику вершини.
Нікому не кажіть. Він усе пояснить.
Ваш потяг від'їжджає за чотири з половиною хвилини.
Ось ваші квитки.
- Третім класом? - Місць не було,
але провідник колись працював сомельє в старому Версалі.
Попросив декого про послугу.
Це знадобиться вам для вагону-ресторану.
І останнє.
"Ліер де Панаш".
У них було пише 15 мілілітрів.
Треба подарувати йому щось на знак подяки.
- Скільки в тебе грошей? - 42 клубеки і З поштові марки.
Дай 25. Давай.
- Дай вам, Боже, здоров'я. - Не варто.
- Мушу віддати йому належне. - Господи Боже.
Я такого не чекав. І що тобі треба на цей раз?
Поговори з кривоногою сестрою ще раз, і на цей раз будь переконливим.
Трикпятущий сучий син.
Туди його розтуди!
Що це за лайно?
"Хлопчик з яблуком"? Я думала, ти його заховав.
- Ти тільки зараз помітив? - Я думала, її віддали на оцінку.
Ви, матір вашу, знущаєтеся?
Здається, її забрав месьє Густав.
Я не серджуся на Сержа.
Не можна звинувачувати людину у відсутності моральності.
Він наляканий шмаркач, який труситься від страху.
- Він у цьому не винен, правда? - Не знаю. Як сказати.
Це можна говорити в будь-якій ситуації. "Як сказати". Ясно, що так.
Ясно, що так. Ясно, що так.
Так, мабуть, ти маєш рацію. Ясно, що так.
Та це не означає, що я не придушу те пацюченя.
До речі, можна я проведу обряд? На весіллі?
Ми будемо раді.
Мушу сказати, та дівчина - просто казкова.
Пласка, як дошка, величезна родима пляма
у формі Мексики на півобличчя,
годинами Пітніє у тій задушливій кухні,
доки Мендл, хоч він і геній,
нависає над нею, як здоровенна горила.
Та все ж без сумніву, щоразу,
завжди й без варіантів вона - Надзвичайна красуня.
Чому?
Завдяки своїй чистоті.
Вона теж вами захоплюється, месьє Густав.
- Правда? - Ще й як.
Це хороша ознака. Означає, що вона "розуміє".
Це важливо.
Не фліртуйте з нею.
ГОЛОВУ МІСЦЕВОЇ ДІВЧИНИ ЗНАЙДЕНО В КОШИКУ ДЛЯ БІЛИЗНИ
Цій дівчині о 4.00 ранку доставили радіотелеграму під підпис.
Конверт було знайдено біля тіла, але аркуша з телеграмою не знайшли.
Проте на телеграфі завжди мають копію телеграфної стрічки за добу.
Я переписав. Там написано:
"Пакуй речі крапка.
Готуйся їхати як тільки скажуть крапка.
Хованка поблизу піку Гейбельмайстра крапка.
Знищ це повідомлення люблю крапка".
Де той кошик?
Далекі передгір'я біля піку Гейбельмайстра
КУДИ Прямуєте, містер?
Лижі? Санчата? Скелелазіння?
Три клубеки.
Терміновою телеграмою я передав Агаті
інструкції перебиратися в завчасно узгоджену хованку,
циганську кибитку на дорозі, що веде в Небельсбад,
доки ми з месьє Густавом прямували далі На схід
в Альпи Зубровки,
на Нашу високогірну зустріч 3 дворецьким Сержем Ікс.
Щоб не викрити себе, ми тихо зійшли
на вантажній станції перед самим вокзалом.
"Ліер де Панаш".
Південь Обсерваторія на вершині
Оце так краєвид. Мушу віддати їм належне, хай і неохоче.
Згоден.
"Часто зауважують, що жодна сніжинка, що падає, не схожа
- на сусідок у чистоті своїй..." - Хтось іде.
Ви месьє Густав з готелю "Гранд Будапешт" у Небельсбаді?
- Еге ж. - Сідайте в наступний вагончик.
Ви месьє Густав з готелю "Гранд Будапешт" у Небельсбаді?
- Еге ж. - Міняйтеся місцями зі мною.
Ви месьє Густав з готелю "Гранд Будапешт" у Небельсбаді?
- Еге ж. - Надягніть оце й співайте.
- Ви месьє Густав з... - Так, чорт забирай.
Сповідайтеся.
Я не винен.
Що? Ні, ні.
Пробачте, месьє Густав, бо я не хотів вас зраджувати.
Вони погрожували мені смертю, а тепер вбили єдину рідну мені людину.
Ні. Кого вони вбили на цей раз?
- Мою любу сестру. - Дівчину з кривими ногами?
- Так. - От покидьки!
Я намагався попередити вас із самого початку.
Знаю, дорогенький. Давай забудемо.
Слухай, не хочу тебе підставляти, але мушу попросити очистити моє ім'я.
- Я розумію, у тебе горе... - Це ще не все.
- У цій історії. - Я зрозумів. Кажи.
Я був офіційним свідком мадам Д
під час написання нею другого заповіту,
який мав вступити в силу тільки в разі її вбивства.
- Другого заповіту? - Так.
- На той випадок, якщо її вб'ють'? - Так.
- І що? - Але вони його спалили.
- От лихо. - Проте...
- Так? - Я зробив копію.
Другу копію другого заповіту?
- Так. - І що?
Що там написано? Де вона? Що це все означає, чорт забирай?
Не тримай нас у напрузі. Це якийсь повний кошмар.
Кажи вже нам, що коїться, трясця твоїй матері!
Серже? Серже? Серже!
Боже милостивий. Вони цього бідолаху задушили.
Давайте! Їдьмо!
- Що робити, якщо ми його спіймаємо? - Не знаю.
Він психопат-убивця. Давай зупинимося.
Не можу. Я ледве встигаю керувати.
ЗИМОВІ ІГРИ
СТАРТ
ФІНІШ
Ти хвора, жалюгідна тварюка. Ненавиджу тебе.
"Якщо це мій кінець, то Прощавай!" - скрикнув поранений Дударик,
доки мушкети стріляли, а селяни кричали "Ура!"
І бастіони впали.
"Боюся, це мій останній подих!" - сказав він..."
Твою матір! Ти його скинув!
Молодець, Зеро!
Густаве Х! Ви втекли від правосуддя!
Здавайтеся за законом, і я особисто простежу,
щоб з вами обійшлися справедливо.
Не пробуйте тікати!
- Що скажеш? - Не знаю.
Я краще зістрибну з цієї скелі, ніж повернуся в кляту в'язницю.
Пропоную вкрасти мотоцикл того маніяка, забрати Агату,
взяти "Хлопчика з яблуком" і виїхати на мальтійську Рів'єру назавжди.
Чудовий план! Ти надзвичайний, Зеро. Дякую.
Хвилина мовчання в пам'ять вірного слуги,
жорстоко вбитого під час виконання своїх обов'язків.
Прощавай, Серже.
Гаразд, ходімо.
Частина 5: "ДРУГА КОПІЯ ДРУГОГО ЗАПОВІТУ"
Війна почалася опівночі.
Пфайфельстад здався до обіду під Нищівним вогнем,
і 10 батапьйонів кинулися, через довгий західний кордон.
Верховне командування рушило на Небельсбад.
24 години Потому
Подарунок від гера Мендла керівному складу.
Генерал Штігліц просить номер з видом на сад з додатковим розкладним ліжком.
Поселимо його в люкс герцога Леопольда.
Прийшла телеграма від секретаря Воронєцкі.
Він заїде на день раніше. Номери 401-2-З.
Передайте типовому забезпеченню, що їх переселять
у стандартний номер на двох на третьому поверсі.
Їм треба більше місця.
Почався початок кінця кінця початку.
Сумний фінал, дисонансно зіграний на розтрощеному барі-ному Піаніно,
на задвірках забутого міста-привида.
Краще б я не бачив такого богохульства.
'Я.
"Гранд Будапешт" став солдатським бараком.
Доки житиму, я більше ніколи не переступлю його поріг.
- І я. - Більше ніколи я не...
Хоча схоже, що нам треба зайти туди зараз же.
Дмітрій.
Агата.
Доброго вечора, містере Деґофф унд Таксіз. Я месьє Чак.
Ми забронювали для вас і ваших сестер люкс короля Фердинанда.
Доброго вечора. Генерал фон Шрекер просив мене...
- Хто це така? - Перепрошую?
Здається, у тієї дівчини - моя картина. Даруйте.
- Шостий. - Зачекайте.
Шостий.
Подарунок від гера Мендла.
ВАНТАЖНИЙ ЛІФТ
перепрошую-
Ви не бачили дівчину-кондитера з пакунком під пахвою
за останні півтори хвилини?
Бачив. Вона щойно сіла в ліфт з містером Деґоффом унд Таксіз.
Дякую.
Пробач. А ти хто?
- Отто, сер, новий швейцар. - Тебе не вишколили як слід.
Швейцар ніколи не надає такої інформації.
Ти - як кам'яна стіна. Зрозумів?
Гарна картина.
Шостий поверх.
Де "Хлопчик з яблуком"?
Не твоя собача справа!
Я зараз тебе на шматки рознесу.
Кидай зброю!
- Не стріляти! Не стріляти! - Стій!
Припиніть!
Хто в кого стріляє?
Це Густав Х! Втікач-убивця і викрадач картин.
Я загнав його в кут!
Це Дмітрій Деґофф унд Таксіз!
Він винен в убивстві депутата Ковакса,
Сержа Ікс та його кривоногої сестри, плюс власної матері!
Нікому не рухатися. Усіх заарештовано.
Хто вистрибнув з вікна?
Агата!
310-6.
Тримайся! Я йду!
НЕ ТУРБУВАТИ
На звороті щось...
Агато!
- Ти ціла? - Здається, так.
На звороті картини щось є.
КОНФІДЕНЦІЙНО
Відкрити пише у випадку моєї смерті в результаті вбивства.
Вона залишила все месьє Густаву, звісно-
Особняк, відомий під назвою Шлосс Лутц,
заводи, які виробляли зброю, ліки а текстиль,
СУД ПРИСЯЖНИХ
великий газетний синдикат,
ЗНЯТІ ВСІ ОБВИНУВАЧЕННЯ
і як ви, мабуть, уже самі зрозуміли,
СИН ВБИТОЇ ГРАФИНІ ЗНИКАЄ БЕЗ СЛІДУ
оцей самий заклад, готель "Гранд Будапешт.
Він призначив мене своїм спадкоємцем,
і поки тривала війна, я служив країні, яка мене прийняла,
з-за вузької стійки, яка й босі стоїть під стіною є сусідній кімнаті.
Він був таким самим, які його учні,
невпевненим у собі, марнославним, білявим, набридливим.
Зрештою, він навіть стає багатим.
Проте йому не вдалося постаріти.
"Любі мої, ми зібралися тут..."
Які моїй коханій Агаті.
Її з нашим новонародженим сином вб'є два роки потому
прусський грип. Абсурдна, дурна хвороба.
Сьогодні її виліковують за тиждень, але на той час померли багато мільйонів.
На 21-13 день окупації,
того ранку, коли незалежна держава Зубровка
офіційно припинила своє існування,
ми з месьє Густавом їхали з Лутц.
У відповідь на колись поставлене тобою запитання -
звичайно.
Зеро питав мене про мій скромний дебют у готельному бізнесі.
Мене певний час вважали найкращим швейцаром,
який колись працював у готелі "Гранд Будапешт".
Думаю, можна сказати і так.
Але цей врешті-решт перевершив мене.
Хоча слід зауважити, що в нього був винятковий учитель.
Це Правда.
"Звідки прийшли ці два сяючі, божественні брати,
об'єднані на мить
під час перетину стратосфери у нашому зоряному вікні?
Один - зі сходу, а другий - із заходу...
Дуже добре.
Не фліртуйте з нею.
Чому ми знову зупиняємося посеред ячмінного поля?
17 листопада Початок бліц-кригу в Лутці
Як на мене, ці чорні форми дуже убогі.
Вітаю, хлопці. Ми саме говорили про вас.
- Документи, будь ласка. - З радістю, як завжди.
Ви перший офіційний ескадрон смерті,
з яким ми знайомимося.
Як поживаєте?
Усе міняється, правда?
Це міграційна віза з робочим статусом три, дорогенький.
Прочитайте це.
СПЕЦІАЛЬНИЙ ДОЗВІЛ НА ПЕРЕЇЗДИ
- Виходьте. - Ні, сиди.
Даю вам слово, якщо ви хоч пальцем зачепите цього чоловіка,
я простежу, щоб вас ганебно звільнили,
посадили у військову тюрму й повісили до заходу сонця.
Ще жевріють слабкі відблиски цивілізацій;
що залишилися в цій варварській бійні, яке колись називалося людством.
Ви, брудні, кляті, рябі фашистські покидьки!
Він був одним із них.
Що тут ще скажеш?
Що зрештою сталося?
Зрештою вони його розстріляли.
Тому все перейшло мені.
Після вечері ми пішли забрати свої ключі від номерів,
але месьє Жан покинув свій пост.
Мабуть, він про нас геть забув.
За останні роки, звичайно,
така нерухомість і заклади, як "Гранд Будапешт",
майже без винятків переходили у власність суспільства.
Хоча точні умови його домовленості
з новим урядом ніколи не розголошувались,
результатом стає розголос секрету,
що Зеро Мустафа обміняє свої великі, поважні статки,
на один дорогий, неприбутковий, приречений готель.
Чому?
З простої сентиментальності?
Це було дуже прямолінійно з мого боку, що зовсім мені не властиво,
але я відчував, що мушу це знати,
хоча б заради власного здоров'я-
Пробачте, що питаю. Сподіваюся, я вас не засмутив.
Ні, звісно, ні.
Це просто остання ниточка, що поєднує вас із зниклим світом,
з його світом, якщо хочете?
З його світом?
Ні, я так не думаю.
Розумієте, у нас із ним було одне покликання.
У цьому не було б потреби.
Ні. Цей готель я зберіг заради Агати.
Ми були тут щасливими.
Якийсь час.
Щиро кажучи, я вважаю, що його світ загинув
задовго до того, як він у нього прийшов.
Але мушу сказати,
що він, звісно, створював цю ілюзію напрочуд майстерно.
- Ви нагору? - Ні, я ще трохи посиджу тут
На добраніч.
Наступного тижня
я поплив лікуватися у Південну Америку,
і почав довгу мандрівку за кордоном.
Я не повертався в Європу упродовж багатьох років.
Це дійсно була чарівна стара руїна.
Але більше я її так і не побачив.
За мотивами творів СТЕФАНА ЦВЕЙГА
Народився: Відень, 1881 рік Помер: Петрополіс, 1942 рік
Переклад: Владислава Бурмістрова, DDS